PALERMO PÅ SICILIA
Jeg begynte å ta bilder da jeg var 40 år gammel.
Først var bildene dårlige.
Da de ble bedre, likte jeg fotograferingen stadig bedre.
Jeg likte å uttrykke meg med kameraet.
Jeg tok bilder istedenfor å skrive.
Det ble begynnelsen på en kjærlighetshistorie.
Jeg elsket å være fotograf.
Jeg kunne vise hva jeg hadde sett og hva jeg hadde følt.
Kameraet forandret livet mitt. Jeg begynte å finne meg selv.
Før dette var jeg ikke hel.
Livet har vært bra. Jeg er glad for at jeg har engasjementet i behold.
Jeg gir ikke etter for mobbing eller urettferdighet.
Det hadde blitt et fint bilde. Gutten ved fontenen.
Fotografering er viktig for meg. Det berører meg.
Jobben min tvang meg inn...
...i en annen verden.
Jeg så at mafiaen og korrupsjonen i politikken førte til fattigdom.
Ikke noe som gir penger forblir uberørt av mafiaen.
De driver illegale slakterier, der kveg slaktes ulovlig.
De kontrollerer kjøttmarkedet. De hever og fastsetter prisene.
De styrer fisk–, frukt– og kornmarkedet.
De gir tillatelser til begravelser.
De tjener også penger på de fattiges begravelser.
Selv kirkegårdene styres av mafiaen.
For de som ikke betaler finnes intet hvilested.
Etter åtte år graves knoklene opp for å gi plass til nye døde.
Det var mye mafia i området, og kanskje de finnes her ennå.
En fattigslig mafia som måtte ta de verste oppdragene for bossene.
De drepte for dem.
Jeg fikk tatt noen fine bilder–
–av kvinnene og barna. Veldig fine.
Denne kvinnen hadde tre barn, et var nyfødt.
Hun var sliten etter å ha vasket trappa.
På natten spiste en rotte på barnets finger.
Moren våknet ikke av skrikene, og neste morgen var fingeren borte.
Dette bildet er spesielt for meg.
Noen år etter at jeg tok det,–
–ble jeg oppringt av galleriets konservator.
Hun ba meg om å ta det ned.
En jente som besøkte utstillingen–
–hadde kjent igjen moren sin og besvimt.
"Selvfølgelig tar jeg det ned," svarte jeg.
Moren var prostituert, og mennene var hennes homofile venner.
Hun ble ikke drept fordi hun var prostituert. Hun solgte dop.
Hun hadde brutt mafiaens regler–
–og prøvd å gjøre det på egen hånd.
Letizia er en legende.
Man så det røde håret hennes under demonstrasjonene.
Hun skapte alltid oppstyr.
For meg, som barn, var hun en fargerik figur.
Hun var alltid synlig i folkemengden.
Da jeg så bildearkivet hennes,–
–så fikk jeg sjokk.
Jeg har alltid vært redd for bildene hennes.
Men så innså jeg at de er en del av vår historie.
Jeg holdt et bilde i hånden og kikket på Letizia.
Da visste jeg at jeg aldri ville forlate henne.
MAFIAEN DREPER AKKURAT SOM TAUSHETEN
–Takk! –Takk for at du finnes.
Det var tilfeller–
–da frykten overtok.
Jeg vil ikke tenke på smerten.
Mine bilder av mafiaen, av de døde...
Jeg ville brenne dem opp.
Jeg kunne nesten høre plasten brenne.
Jeg drømte om å brenne negativene.
Men det ville ikke ha vært riktig.
Jeg vil fjerne skjønnheten som andre ser i dem.
Jeg vil ødelegge dem.
Unge drømmer om å bli noe.
Å være morder anses kanskje som en lek.
Det er slik de håper å få makt.
Morderen er et symbol for dem.
Guttene håper å bli medlemmer i mafiaen en dag.
De vil bli noen.
Andre skal se opp til dem og respektere dem.
Kvinnene var underordnet mennenes regler.
Jeg var et lykkelig barn.
Jeg syklet rundt i byen uten den minste bekymring.
Jeg la ofte beina på styret.
En dag dro jeg ut i Palermo på egen hånd for første gang.
Og plutselig dukket det opp en mann som onanerte.
Jeg visste ikke noe om slikt.
Jeg løp hjem i sjokk.
Etter det fikk jeg ikke gå ut igjen.
Det hindret meg i å leve og utvikles. Jeg ble hemmet.
Pappa tvang meg til å bli hjemme. Han tok friheten fra meg.
Alle mine drømmer gikk i knas,–
–som en porselensskål som faller i gulvet.
Hvorfor skal slike hendelser plage oss resten av livet?
Den fæle mannen i mørket...
Faren min kontrollerte hele mitt liv.
Jeg fikk ikke gå ut på balkongen, for da kunne en mann se meg.
Alle fedre var som besatt på denne tiden.
De var livredde for at andre menn skulle ta døtrene deres fra dem.
De sendte meg til nonnene, en veldig flott skole.
Jeg måtte neie åtte ganger.
Det gjorde meg til ateist.
Alle kvinner drømte om friheten.
Vi møttes på gata. Jeg hadde gått ut for å kjøpe melk.
Han kom fra gode kår og var åtte år eldre enn meg.
Jeg trodde at jeg skulle gifte meg,–
–bli lykkelig, få barn og være fri.
Jeg rømte med ham. Jeg var jomfru.
Tanten hans kom inn og sjekket lakenene.
Hun sa: "Du duger."
Så fant hun blodflekker: "Du duger."
Hun fortalte familien hans at jeg hadde vært jomfru–
–og at en sterk mann hadde tatt meg. Perfekt.
Jeg var 16 og giftet meg med den første som fridde.
Jeg fikk flotte barn, men var ulykkelig i ekteskapet.
Jeg ville gå på skolen, men mannen min tillot ikke det.
Jeg ville ikke bare være mor. Om han bare hadde latt meg studere.
Han syntes ikke at det passet for en ung kvinne.
Jeg følte meg dårlig. Jeg ble psykisk syk.
Jeg fikk et slags hjerteinfarkt og holdt på å bli kvalt.
Det var mye vold og drama.
Når en mann forstår at kvinnen hans vil forlate ham,–
–så går han til angrep.
Jeg havnet på en klinikk i Sveits.
De sa at jeg måtte bli der i to år siden jeg følte meg så dårlig.
Det gjorde meg rastløs.
Jeg ble interessert i andre menn.
Jeg traff én mann, to menn, femti menn...
Det var en søken etter bekreftelse.
Å få være en person med sine egne lyster–
–som bryter seg løs fra sitt gamle liv.
Letizia var så vakker.
Alle menn ble tiltrukket av henne.
Vi gikk på hver vår side av gata–
–slik at folk ikke skulle se oss sammen.
Da kunne jeg møte en som nettopp hadde sett henne.
Hun hadde en veldig ledig gange.
Da hun nærmet seg, ropte folk til henne.
En fyr var veldig plagsom, så jeg dyttet ham bort.
Det hadde kunnet bli slåsskamp.
Nå, Santi. Hvor gammel var du?
Jeg var nesten 20.
–Du var 19, og jeg var løsaktig. –Absolutt ikke.
–Hvor gammel var jeg? –Du var 32.
Vi møttes i Roma.
Letizia kom dit med jentene sine.
Vi begynte å se på hverandre.
Vi fikk god kontakt med en gang.
Jeg reiste tilbake til Palermo sammen med dem.
Vi kjørte i samme bil,–
–der vi delte en røyk.
Så vår første kontakt skjedde via en fuktig røyk.
Vi holdt hverandre i hånden i skjul.
Det var veldig...komplisert.
Hun tok initiativet, men jeg nølte.
Det var hun som dro i gang forholdet.
Vi møttes i hemmelighet.
Jeg var så sjalu.
Hun bodde sammen med mannen sin,–
–og de hadde et hus ved havet.
De var der i feriene.
Da hennes mann hadde sovnet, så dro jeg dit.
Vi møttes på terrassen.
Det var en vanskelig situasjon.
Døtrene mine hadde blitt voksne.
Jeg ville forandre mitt liv og dra derfra.
Jeg begynte å ta kontroll over livet mitt. Jeg ville jobbe.
Jeg gikk til avisen L'Ora og presenterte meg som journalist.
Jeg hadde flaks, for i august var alle på ferie.
De trengte hjelp med en gang.
Jeg jobbet med litt av hvert.
Jeg skrev noen artikler. Det føltes veldig bra.
Jeg husker dette.
Han har ikke noe kamera, bare en lysmåler.
Vi måtte dele på kameraene.
Kameraet hans har ikke noe objektiv.
De lånte utstyr av hverandre. Han har heller ikke noe objektiv.
Etter hvert innså jeg at jeg heller ville ta bilder enn å skrive.
Jeg ville egentlig aldri bli journalist.
Med fotografiene kunne jeg fortelle min historie.
Jeg kunne føle noe, ikke forstå det. Nå kunne jeg uttrykke meg.
Letizia var utrolig vakker.
Hennes skjønnhet var pirrende.
Første gang jeg møtte Letizia var hun kjent i denne byen.
Alle hadde hørt om henne.
Mannen hennes fant henne i senga med en elsker.
Han skjøt ham, men heldigvis døde han ikke.
I en kort periode ble Letizias liv virkelig kaotisk.
Men snart fant hun sitt kall i livet.
Jeg stortrivdes med å jobbe som fotograf.
Den første kvinnelige fotografen i en italiensk dagsavis.
Jeg var veldig stolt og prøvde å gjøre en god jobb.
Først tenkte jeg ikke på mafiaen.
Tanken var å fotografere barn, kvinner, gatene...
Jeg tenkte på alt unntatt mafiaen.
Det gikk veldig fort.
Allerede på min tredje arbeidsdag så jeg mitt første drap.
Det første drapet glemmer man aldri. Det er et veldig sterkt minne.
Det var ute på landsbygda.
Jeg begynte å skjelve. Jeg hadde aldri sett noe lignende.
Da jeg kom dit, hadde liket ligget der i tre dager.
Stanken var forferdelig.
Liket lå ved et oliventre.
Vinden bar med seg stanken.
Jeg trodde at liket skulle røre på seg. Det gjorde det ikke.
Det ble starten på en føljetong som skulle vare i 19 år–
–i avisen i Palermo.
Jeg kom til stedet med kameraet,–
–men politiet og de andre skjøv meg alltid vekk.
Jeg måtte kjefte på dem til de ble flaue:
"Menn og TV–folk slipper til! Hvorfor slipper dere ikke fram meg?"
Det tok lang tid før jeg vant deres respekt som fotograf.
En morgen skjedde det tre eller fire drap.
Sånn var det hele tiden.
Jeg var fanget i denne byen.
Vi var ikke sammen lenger,–
–noe som gjorde alt enda vanskeligere.
Men vi fortsatte allikevel å jobbe sammen.
Det skapte en vanskelig situasjon.
–Som sicilianer ville jeg bo her. –Du ville jo også dra.
Ja, men jeg har aldri gjort det.
Nå har det gått 50 år. Hva er vi for hverandre nå?
Jeg ble veldig rørt da jeg så deg.
Jeg blir også rørt når vi møtes.
Jeg vil gjerne treffe deg,–
–sove med deg og klemme deg. Skjønner du?
Ja, men det kan vi ikke.
Vi kan gjøre det i skjul.
Ingen får vite noe.
Hva gjenstår nå...
...av vår store kjærlighetshistorie?
Hva er igjen?
Vi er jo her, ikke sant?
Vi finnes. Vi møtes fremdeles.
Vi har en slags relasjon. Vi er som en familie.
–Alt er ikke tapt. –Nei, vi er som en familie.
Ok.
Ekte kjærlighet.
Jeg vet ikke hva det er lenger, alt har jo tatt slutt.
Kjærligheten er en løgn.
Kjærligheten er en svindel.
Kjærligheten er et bedrageri.
Om det var ekte kjærlighet, ville den aldri ta slutt.
Jeg kom til Palermo da jeg var 22. Letizia var 40.
Hun var 18 år eldre enn meg, men det brydde jeg meg ikke om.
–Hei, Letizia. –Hei.
Slå deg ned.
–Jeg har aldri vært her før. –Ikke det? Se deg rundt.
Så fint du har det.
–Hvordan er Palermo for deg? –Hjerteskjærende.
Hjerteskjærende?
Siden du er her for demonstrasjonen?
Siden ting har forandret seg.
Jeg blir minnet på mitt gamle liv i Palermo.
Det er mange følelser–
–som kommer sammen her, fra mitt tidligere liv.
Alle minnene kommer tilbake til meg.
Iblant var det fem drap om dagen.
En gang var det sju på samme sted.
Vi hadde aldri opplevd så mye vold før.
Det var borgerkrig i Palermo.
Et år ble omtrent 1000 mennesker drept.
De årene var veldig vonde.
Man merket undertrykkelsen, den evige trusselen.
Den ene etter den andre. Det var ulidelig.
Det ble for mye. Altfor mange.
Det var en mørk og vond tid.
Stemningen i byen var veldig tung.
Jeg trodde at de ville skyte meg. Jeg ble vant til det.
De knuste kameraene mine. De spyttet på meg.
Jeg fikk dødstrusler på telefonen.
Jeg fikk anonyme brev.
Men heldigvis var jeg litt sprø. Det gjorde meg modig.
I dag innser jeg at jeg var modig. Jeg forstår det nå.
Hva er vi redde for?
Det ukjente? Å dø?
Det var veldig farlig der ute, spesielt under begravelser.
Ved mafiabegravelser tok vi bilder av deres venner og slektninger.
De ville ikke ha fotografer der.
Som fotograf blir man gjenkjent.
De visste straks hvem vi var.
Man følte seg enda mer truet, og situasjonen virket farligere.
Jeg fokuserte kameraet, valgte lukkerhastighet og hostet...
...slik at de ikke skulle høre klikket.
For første gang er mafiaen splittet.
Den nye mafiaen ledes av Leggio, som anklages for mange drap.
Leggio har holdt seg skjult i 14 år.
Hans evne til å unngå politiet har blitt legendarisk.
I dag er den legenden knust.
Flott publikum.
Siden pågripelsen i 1975–
–skal du ha styrt Corleone–mafiaen fra fengselet–
–via Riina og Provenzano. Har du noen kommentar?
Hvordan da? Med hvilke midler?
Jeg husker at Leggio sa: ''Kom hit."
Jeg har et bilde av ham der han gjør sånn.
Han ga meg et blikk som sa: "Kom hit, så dreper jeg deg."
Sånn synes de det var å bli avbildet, og i tillegg av en kvinne.
Det var verre å bli fotografert av en kvinne.
Mafiaens menn var veldig arrogante.
Jeg husker da Leggio kom til rettssalen.
Det så ut som om politimannen var forbryteren.
Leggio dro politimannen etter seg.
De var lenket sammen.
Leggio gikk først med hevet hode, som om han var rettens leder.
Jeg skalv. Det var bare ett bilde som ikke ble uskarpt.
Jeg skalv ikke av skrekk, men av følelser.
Mafiabossene utstrålte en utrolig brutalitet.
Og jeg konfronterte dem.
Det var fælt. Hadde han villet det, så hadde han drept meg.
Leggio er en banditt og en morder. Han gjør grovarbeidet selv.
Han lar aldri noen vitner leve.
Først var det mafiaen som drepte mafiaen.
Så begynte de å drepe folk i maktposisjoner.
Var det noen som så hvem som skjøt dommer Scaglione?
Ikke? Er det virkelig mulig at ingen så noe?
Hørte du noen skudd?
Ja, jeg trodde at de skjøt fugler.
De gjør det iblant.
–Var du her den morgenen? –Ja. Men ikke ved vinduet, i senga.
Jeg var syk. Jeg sliter med nervene.
Først drepte de dommer Scaglione.
Så den ene etter den andre. Det var forferdelig.
Vi hørte på politiradioen–
–og skyndte oss dit med scooter eller drosje.
De drepte dommer Costa i nærheten av avisredaksjonen.
Jeg løp av gårde med kameraet svingende rundt halsen.
Da vi kom fram, trodde vi at han var død.
Men han levde fortsatt.
Alt var så fælt. Det var en fryktelig tid.
Dette satte veldig dype sår.
Livet for fotografer, journalister og politiet...
Livet ble aldri det samme igjen.
Man blir aldri virkelig lykkelig når man opplevd den frykten.
Tenk på sorgen til de etterlatte.
Når man tar bilder av sørgende, så skjemmes man.
Man føler med dem, men må ta bilder. Det er vrient.
Jeg kunne jo ikke si at jeg gjorde det av kjærlighet.
Jeg kikker på bildene mine og ser navnet "Letizia".
Men jeg husker ikke at jeg har tatt dem.
Døden er ikke skremmende. Det er verre for morderne enn ofrene.
Om bare folk kunne forstå at morderne får lide, ikke ofrene.
Så føles det kanskje enklere.
Jeg hater folk som tråkker meg på tærne.
Hva gjør du da?
Jeg tolererer det ikke.
–Hva om de ikke gir seg? –Da tar jeg igjen.
Skulle jeg vende det andre kinnet til, som Jesus...?
Hvordan skulle det gå?
Hvor mange kinn hadde jeg trengt?
De krypene tror at de blir ekte menn–
–gjennom å angripe meg.
De er avskum og bunnslam.
Bløtdyr. Homser. Dumpet av sine koner.
De tror at de er ekte menn fordi de angriper Leggio.
Corleone er en liten by 60 kilometer fra Palermo.
15 000 innbyggere, hvorav 4000 analfabeter og 3000 arbeidsløse.
Det finnes en usynlig trussel som lammer alt.
Man lærer seg Corleones historie gjennom gravsteinene på kirkegården.
Ingen vet hvor mange som har forsvunnet.
Hvis noen forsvinner, så anmeldes det ikke.
Alle holder tyst. Slik er mafiaens lov.
Og dette er elendigheten i Corleone.
En gang tok vi med mafia–bildene mine...
...til Corleone. Det var søndag.
Folk ruslet rundt. Mest menn, bare noen få kvinner.
Vi viste fram bildene.
Det var bilder av Corleone–mafiaen, for eksempel Leggio.
Det var veldig skremmende.
Vi merket frykten rundt oss.
De kaller det "stillhetsregelen". Jeg kaller det frykt.
Torget ble tømt, og vi sto der med bildene.
Var det vanskelig å sette opp utstillingen?
Det var den enkleste biten.
Vi viste fram bilder som ble tatt over fem år.
Vi ville at folk skulle få se dem.
Har dere fått noen problemer eller vanskeligheter?
Nei, ingen vanskeligheter. Bare vår egen frykt.
–Du synes å ha overvunnet den? –Ja, men det er voldelige tider.
Volden finnes der hele tiden. Den er tett på meg.
Vi møter den hver dag.
Vold og korrupsjon. Å vise bilder her gjør meg redd.
Noen ganger, da vi kjørte hjem,–
–eller hadde vært på reise,–
–så tok vi et par runder før vi parkerte.
Det var for sikkerhets skyld, i tilfelle noen ventet på oss.
Det var veldig vanskelig å være et par...
...i den verdenen.
Vi var helt ødelagte.
Vi klemte hverandre og sovnet, triste og desillusjonerte.
Det er ditt.
Det er ditt...og dette er mitt.
Nei, nei! Det er mitt.
Forholdet raknet da jeg forlot L'Ora.
Jeg gikk inn i politikken og hadde stadig mindre kontakt med ham.
Vi hadde vært sammen i 18 år.
Han ville gjøre andre ting.
Det merket jeg. Jeg gråt fordi det gjorde så vondt.
Han var ung og trengte å utforske verden.
Men det var ingen bitterhet.
Kranglet jeg da du dro?
–Nei, men det gjorde vondt. –Vi gråt.
–Skal vi si ha det nå? –Det gjør vi.
Jeg prøvde å komme over smerten etter Franco.
Jeg måtte bygge meg opp igjen, helt på egen hånd.
Jeg kikket på bildene mine og så bare blod, blod, blod.
Jeg ville bli enda mer involvert.
Jeg bestemte meg for at jeg ikke ville ofre fotograferingen,–
–men likevel gå inn i politikken.
Jeg synes at det er veldig viktig–
–å ha et redelig politisk system.
Jeg var ingen innen politikken,–
–men jeg var en ærlig kvinne.
Jeg ville skape et bedre samfunn.
Letizia Battaglia, byrådsmedlem fra De grønne i Palermo.
Jeg vil komme med en oppfordring til ungdommer som tar dop.
Om de bare kunne slutte.
Datteren min var misbruker, men hun klarte å bli ren.
Om de bare kunne slutte...
...kunne vi stoppe menneskehandel og vold.
En rastløs kvinne som meg risikerer å skade døtrene sine.
Og mitt forhold til dem var veldig komplisert.
Man er aldri god nok. Man gir aldri nok.
Man får aldri nok tilbake. Det er vanskelig og dramatisk.
Jeg kan snakke om det, men jeg vil ikke.
Tiden i parlamentet var den verste perioden i mitt liv.
Jeg gjorde ingenting, men tjente masse penger.
Alt ble bestemt et annet sted. Mafiaen var fortsatt her.
Tinghuset i Palermo, bedre kjent som Bunkeren.
Disse skal ta den sicilianske mafiaen.
Med samme beskyttelse som en general som skal ut i krig. Og det er krig.
Og politimyndighetene begynner å få overtaket.
Jakten er i gang. Utstyrt med en navneliste leter politiet–
–etter over 100 gjengmedlemmer som har gjemt seg.
Over 100 pågripelser er gjort.
Dommere, politikere, en lege og selv en politisjef.
Dommer Giovanni Falcone har Italias farligste jobb.
Han tvinges til å jobbe bak ståldører.
Vi elsket virkelig Falcone.
Han var en moderne helt.
Falcone sa: Følg pengene og finn mafiaen."
Det var slik de klarte å stille hundrevis fra mafiaen for retten.
Vi befinner oss ved tinghuset i Palermo og sender direkte.
For tre timer siden innledet man–
–den første store rettssaken mot mafiaen.
474 personer er siktet og skal stilles til ansvar.
En av de mest beryktede kommer snart.
Det var noen problemer, men her er han.
Luciano Leggio har stort sett sittet i fengsel eller levd i skjul.
Jeg ville ikke gå dit.
Det var min plikt som fotograf, men jeg gikk ikke dit.
Jeg orket ikke den grusomheten lenger.
Det var hundrevis av mafiamedlemmer der.
Jeg ville ikke se på dem.
Tommaso Buscettas ankomst knuser de siktedes håp.
Buscetta er informant og kalles "Bossen over to verdener".
Hans vitneforklaring ødelegger mafiaens forsvar.
Han avslørte mafiaens hemmeligheter for dommer Falcone.
Han har kjent mafiabossene i over 40 år.
Kommisjonen. Hvem inngår i den?
Kommisjonen består av alle regionale bosser.
Hver boss velges inn av tre familiemedlemmer.
Så de bestemmer hvem som skal drepes?
Nettopp. Kommisjonen avgjør hvem som skal dø.
Familiens overhode ville aldri drepe noen–
–uten å forhøre seg med sin regionale boss.
Jeg har sittet isolert siden 1977–
–og har ikke begått noen forbrytelser.
Jeg vet ikke hvordan jeg kunne ha beordret noen–
–til å gjennomføre de absurde oppdragene–
–som dere anklager meg for. Det bestrider jeg.
I det italienske folkets navn...
Retten i Palermo avsier følgende dom:
Agate Mariano, Alberti Gerardo, Alfano Paolo, Bona Alfredo...
...Calo Giuseppe, Canisero Francesco, Castronuovo Francesco...
I høy hastighet avsies dom etter dom.
Totalt 2600 år for 338 dømte mafiamedlemmer.
Straffene er harde. Aktoratet fikk gjennom det meste.
De siktede i burene måpte da de ble erklært skyldige–
–i drap, narkotikasmugling og utpressing.
Rettssaken er herved avsluttet.
Totò Riina, Corleone–mafiaens boss, levde fortsatt i skjul.
Han ble rasende over sin livstidsdom.
Han planla en grusom hevn–
–mot Palermo og dommerne.
Riinas allierte, politikere i regjeringen,–
–planla en hevn mot Falcone.
Sikkerheten rundt ham ble svekket. Han var i større fare enn noensinne.
Du ofrer deg for staten. Hva betyr staten for deg?
Det er veldig enkelt.
Det handler ikke om staten, men om lokalsamfunnet.
Hva slags verden er det du kjemper for?
Jeg kjemper for et samfunn–
–der sånt som dette ikke skjer lenger.
De var ute etter ham hele tiden.
Man kan ikke forestille seg–
–det enorme presset som han levde under.
Jeg ba om å få ta et fint bilde, men da sa han:
"Da anklager meg for selvgodhet. Ta et bilde idet jeg går forbi."
Jeg traff ham ikke bare da jeg var fotograf.
Jeg var politiker under hans siste år.
Vi besøkte ham en gang.
Han var veldig hyggelig.
Vi sa alltid: "De kommer til å drepe deg."
Han sa: "Slapp av. Om jeg dør, så tar en annen plassen min."
Det var søndag, og jeg var hos moren min.
Jeg besøkte moren min siden hun var syk.
Plutselig avbrøt de TV–programmet.
Noe hadde skjedd på motorveien.
Jeg ringte Franco med en gang.
Jeg ba ham om å komme seg til stedet.
Jeg kunne ikke. Jeg orket ikke.
Jeg ringte en drosje–
–og dro til sykehuset.
De sa at han var skadet.
Han døde senere.
Jeg ventet i flere timer.
Både Falcone og hans kone døde.
Et angrep på Giovanni Falcone. Mafiaen har drept ham.
Han døde av en bombe på motorveien.
Livvakten hans døde, og hans kone er alvorlig skadet.
De har drept Giovanni Falcone! Kampen mot mafiaen var livet hans.
Han skulle bli spesialetterforsker. En gang Italias mest beskyttede mann.
Nå har Cosa Nostra slaktet ham.
Jeg holdt ham i armene mine.
Falcone tok sitt siste åndedrag.
DOMMER BORSELLINO
Jeg har alltid visst at det ville ende sånn.
Jeg kunne ikke ta flere bilder.
Jeg ville ikke fortelle flere blodige historier.
Han var et virkelig godhjertet menneske.
Jeg kunne ikke fotografere ham da han var død.
Men nå lurer jeg på det. Hvorfor får du meg til å tenke på det?
Jeg vil ikke det.
Nå innser jeg at jeg aldri har fått fred.
Sånn har jeg hatt det hele livet.
Livet mitt har alltid vært en kamp.
"Dere burde skamme dere."
De er studenter.
Her er det også kollegaer av livvaktene.
"Idioter!"
Idioter, idioter, idioter!
De prøver å roe ned folkemengden.
Jeg, Rosaria Costa...
Det er enken til en livvakt.
For alle som har dødd for samfunnets skyld...
...ber jeg om rettferdighet.
Jeg snakker til alle fra mafiaen som er her i kirken.
Dere kan bli tilgitt.
Jeg tilgir dere om dere går ned på kne.
Om dere våger å forandre dere... Men de vil ikke det!
Å forandre seg...
De vil ikke forandre seg. De vil ikke...
Rosaria Schifani. Mannen hennes var Falcones livvakt.
Hun skrek til mafiaen i begravelsen:
"Gå ned på kne og be om tilgivelse."
Jeg hadde gleden av å være barndomsvenn med Falcone.
Vi var naboer.
Så ble vi kollegaer i kampen mot mafiaen.
Om det ikke hadde vært for vennskapet vårt,–
–så hadde vi ikke klart det.
Vi hadde ikke kunnet fortsette.
Jeg glemmer aldri alle menneskene i den store salen.
En mann gikk fram og tilbake med bøyd hode.
Det var Paolo Borsellino.
Alene gikk han fram og tilbake.
Han så ingenting. Han gikk fram og tilbake.
Livet mitt har forandret seg.
Min gamle venns død...
Vi var jo kollegaer også. Jeg er helt knust.
Det har gått en måned nå.
Jeg prøver fortsatt å komme meg tilbake i jobb.
Det har gjort enormt vondt.
Jeg var redd for...
...at jeg etter Falcones død...
...ville miste entusiasmen og gi opp.
Men heldigvis–
–har jeg merket at raseriet har fått meg til å ville fortsette.
Det er en apokalypse!
To måneder etter drapet på Falcone–
–har mafiaen slått til igjen!
Denne gangen var de ute etter Paolo Borsellino.
Vi håper at angrepet–
–ikke kostet det tiltenkte offeret Paolo Borsellino livet.
Men fire personer er bekreftet døde.
–Vet vi noe mer? –Det har nettopp blitt bekreftet.
En av de døde er Paolo Borsellino!
Han ble drept i en voldsom eksplosjon.
Det som var igjen av kroppen hans,–
–ble funnet foran huset.
Politiet bekrefter at moren hans bor der.
Det er Paolo Borsellino. Det har blitt bekreftet.
Det var søndag, og jeg var hos mor igjen.
Man hørte et utrolig høyt smell.
Det var bomben.
Jeg ringte en drosje og dro dit.
Jeg husker at jeg så kroppsdeler.
Bare mageregionen var igjen av Borsellino.
Jeg kunne ikke ta bildet. Jeg hadde kameraet, men kunne ikke.
Jeg tok ikke engang bilde av en bil oppe i et tre.
Den hadde blitt kastet opp i treet, en hel bil.
De bildene jeg ikke tok, gjør mest vondt.
Fordi jeg aldri tok dem.
Jeg savner dem.
Jeg føler meg respektløs på en måte.
Jeg vet ikke, men sånn var det.
Byen våknet opp fra et mareritt–
–som hadde pågått i flere hundre år.
Folk hadde fått nok. Sicilia ville bli fri fra mafiaen.
Dette er det ekte Palermo! Myndighetene er mafiaen!
Se hvordan de behandler oss. Jeg får ikke komme inn i kirken.
Mordere! Mordere! Mordere!
Vi er hederlige mennesker som vil hedre våre døde. De lot det skje.
Det er våre døde! De døde for vår skyld!
Vi har rett til å få hedre dem.
Borsellino! Borsellino! Borsellino!
Vi fortsetter. De bryter seg gjennom.
Presidenten kommer snart, men det er for få politimenn.
President! Det er oss de dreper!
Dere er motbydelige alle sammen!
Ut av kirken, dere er mafiaen!
Begravelsen er over. Folk er sinte.
Presidenten er fanget i folkemengden.
Politiet kjemper for å holde folk unna.
Situasjonen er svært vanskelig. De prøver å komme seg ut.
En forferdelig situasjon.
De løper mot døra.
For noen minutter siden var alle rolige.
Nå er det en annen atmosfære her.
Italia våkner opp nå.
Det er folket som teller. Vi må gjøre oss hørt.
Vi vil se så mange som mulig i marsjen.
Vi er flere enn dem. Vi er i flertall. Mafiaen må vekk.
Salvatore Riina ble arrestert i morges.
Totò Riina er vår.
Vi fikk sjokk da vi så Totò Riina for første gang.
Den ynkelige fyren var ansvarlig–
–for drapene på Falcone og Borsellino. Den lille idioten.
Han hadde ødelagt livet vårt og landet vårt.
Riina Salvatore, sønn av Giovanni.
Født 16. november 1930.
–Hvor? –I Corleone.
Har du hørt om "Cosa Nostra"?
Jeg har aldri truffet noen kriminelle fra Cosa Nostra.
–Jeg spurte om du har hørt om dem. –Nei, det har jeg ikke.
Spør noen andre, ikke meg. Jeg er Salvatore Riina.
En fattig bonde som kjemper for å forsørge familien.
Den 3. februar utførte man et raid og avslørte Italias største sak,–
–hjemmet til Salvatore Riina i Palermo.
Mannen bak verdens største kriminelle nettverk: Mafiaen.
Han har vært etterlyst av politiet i 23 år.
Gudfaren har levd godt her–
–med sin kone og fire barn, omgitt av øyne som ikke så noe,–
–før han ble pågrepet 15. januar.
De kunne ha pågrepet ham tidligere.
De tok ham da det passet dem.
Det var som en spøk.
Han ga fortsatt ordrer fra varetekten. Han var sjefen.
Jeg hater disse bildene.
De er uutholdelige, en tung bør på mine skuldre.
Denne gutten var vitne til drapet på faren.
Drapsmennene var bekjente av faren, så gutten kjente dem nok igjen.
Derfor drepte de ham også.
Det var første gang jeg så et dødt barn.
Han ble skutt som et dyr.
De kaller seg "Ærens menn".
Hvilken ære?
De dreper til og med kvinner og barn.
Vi må ikke la oss styre av frykten.
Frykten er en luksus som vi ikke har råd til.
Jeg føler meg fri, siden jeg er fri på innsiden.
Vi må ikke gi etter for feige menn som dreper i mørket.
Mafiabossenes boss er Bernardo Provenzano.
Han har holdt seg skjult i 42 år, og ingen har funnet ham.
Han bruker ikke mobiltelefon, men et system som kalles pizzini:
Små papirlapper med informasjon.
De sendes videre fra hånd til hånd, by til by.
Et tregt system, men veldig effektivt.
Et system som ble skapt av et ondskapsfullt geni.
Bernardo Provenzano så ut som en skrøpelig gammel mann.
Smilet hans var grufullt, så grufullt.
Jeg har sett slike smil hos mennesker som aldri gir opp.
Mange i mafiaen lever et tøft liv i skjul.
De nyter ikke pengene sine, men de har makt.
På siciliansk sier man: "Makt er bedre enn sex."
Døm ham til døden!
Jeg drømmer om et Sicilia som er fri fra mafiaen.
Jeg lengter etter det.
Jævla morder!
Jeg tror på den neste generasjonen.
Jeg tror på dagens ungdom og hva de kan oppnå.
Det er fint å hedres for arbeidet,–
–men jeg blir sliten av fremgang. Jeg foretrekker kjærligheten.
Jeg trodde at jeg var ferdig med kjærligheten.
Jeg var fornøyd med det i 20 år.
Ingen elsket meg. Ingen hadde noen gode ord til meg.
Ingen fikk meg til å føle ro. Jeg klarte meg fint alene.
Men nylig traff jeg noen.
Jeg er fascinert av–
–at vi to har et forhold.
Jeg var 38 da han ble født. Da hadde jeg levd en god del.
Roberto elsker transseksuelle og transvestitter.
Han elsker dem og meg.
Jeg ville ikke ha et seksuelt forhold med noen mann.
Nå har vi et seksuelt forhold, men vi har ikke sex.
Jeg er interessert i hvordan han tenker.
Jeg ble skremt av bildene hans.
Jeg forsto ikke hans verden.
Jeg merket hvordan bildene hans trakk meg inn–
–i en ukjent verden.
Det er vanskelig å forklare dette. Folk forstår det ikke.
Plutselig dukket jeg opp i Letizias liv.
Alle lurte på hvem dette var.
Jeg måtte også være modig.
Hva ville folk si?
De snakker om oss.
Ingen våger å si noe til meg.
Selv ikke vennene mine, men jeg ser det i blikket deres.
Giovanna. Kle av deg. Kle av deg!
Dra den bak deg.
Gå forbi. Stopp.
Stå stille.
Jeg føler ingen skyld.
Jeg vet at oppførselen min ikke har blitt verdsatt–
–av barna mine, mine elskere og vennene mine.
Men jeg er ikke skyldig i noe.
Jeg engasjerte meg i jobben og gjorde mitt beste.
Folk som klager kan dra til helvete.
Jeg vil leve livet til mitt siste åndedrag.
Psykisk føler jeg meg sterkere enn noensinne.
Sterkere og mer kraftfull.
Det føles bra å være så gammel.
Jeg savner ikke noe og er fortsatt like skarp.
Jeg er ikke redd for slutten.
Jeg er så sterk. Jeg er ikke redd for slutten.
Tekst: Thomas Fagerlid www.sdimedia.com